1. Conceptul de integrare școlară
Integrarea şcolară reprezintă procesul de educare a copiilor cu sau fără nevoi speciale, având drept scop final participarea deplină a tuturor copiilor la activităţile şi viaţa în comunitate.
Aceasta implică educarea tuturor copiilor în şcolile obişnuite, asigurarea serviciilor specializate în aceste şcoli, sprijinirea adecvată a cadrelor didactice şi a personalului implicat, desfăşurarea procesului instructiv-educativ după acelaşi orar, participarea copiilor cu nevoi special CES la cât mai multe activităţi în şcoală şi în afara ei, utilizarea în comun a tuturor facilităţilor (bibliotecă, teren de sport, laboratoare, etc.), încurajarea prieteniilor şi a relaţiilor sociale între toţi copiii, educarea tuturor copiilor pentru integrare şi acceptarea diferenţelor dintre oameni, asigurarea programelor de sprijin individualizat și nu în ultimul rând, implicarea activă a părinţilor.
Principiile ce stau la baza integrării copiilor CES sunt relevante și fidele scopului :
Principiul normalizării se referă la necesitatea asigurării condiţiilor unei vieţi normale pentru persoanele cu cerinţe speciale în aşa fel încât, acestea să trăiască conform standardelor după care trăiesc majoritatea membrilor comunităţii respective.
Principiul drepturilor egale - acest principiu reglementează accesul efectiv al persoanelor cu cerinţe speciale la educaţie şi alte servicii comunitare, precum şi eliminarea unor obstacole
sociale care ar putea împiedica satisfacerea în condiţii de egalitate a unor necesităţi individuale pentru persoanele cu handicap.
Principiul dezinstituţionalizării se referă la reformarea instituţiilor de asistenţă şi ocrotire pentru persoanele cu cerinţe speciale în direcţia creşterii gradului de independenţă şi autonomie personală a asistaţilor pentru o inserţie optimă în cadrul vieţii comunitare de care aceştia aparţin.
Principiul dezvoltării se referă la faptul că toate persoanele cu cerinţe speciale sunt capabile de creştere, învățare şi dezvoltare, indiferent de severitatea handicapului avut, în concordanţă
cu potenţialul de care acestea dispun.
Principiul egalităţii şanselor în domeniul educaţiei - acest principiu presupune ca şcolarizarea copiilor cu cerinţe educative speciale CES să se facă, pe cât posibil, în cadrul sistemului general de învățământ, prin eliminarea oricăror practici discriminatorii.
Principiul asigurării serviciilor de sprijin - acest principiu are în vedere atât copiii cu cerinţe educative special CES, cât şi persoanele care lucrează cu aceştia, inclusiv serviciile de consultanţă/ consiliere ale acestora şi presupune existenţa mai multor categorii de resurse:
o resurse umane - persoane cu cerinţe educative speciale, părinţii/ membrii familiilor acestora, specialişti din comunitate (cadre didactice, psihopedagogi, logopezi, psihologi,psihoterapeuţi, consilieri, profesori de sprijin, profesori itineranţi,kinetoterapeuţi, ergoterapeuţi, medici,asistenţi sociali etc.);
o resurse instituţionale - şcoli, comisii de expertiză, centre de zi, centre de asistenţă şi ocrotire, centre de orientare,instruire, consiliere, cercetare şi formare profesională etc.;
o resurse materiale;
o resurse financiare;
o servicii guvernamentale (sănătate, învăţământ, asistenţă socială).
Principiul intervenţiei timpurii - acest principiu indică eficienţa intervenţiei de reabilitare/ reeducare şi de integrare la vârste cât mai mici, deoarece diferenţele dintre copiii obişnuiţi şi cei cu deficienţe sunt mai greu observabile, iar şansele de integrare ulterioară în viaţa şcolară sunt mult mai mari pentru copiii care au acces la învăţământul preşcolar alături de copiii obişnuiţi.
Principiul cooperării şi parteneriatului - acest principiu are în vedere experienţa practică unde s-a observat concret că integrarea şi normalizarea se pot realiza dacă există o colaborare,un act de cooperare permanentă între partenerii implicaţi (elevi, profesori, părinţi,organizaţii nonguvernamentale, consilieri,etc.)
2. Etapele activității de integrare
Finalitatea oricărei activităţi de integrare o reprezintă incluziunea totală a copilului cu deficienţe. Pentru aceasta, este necesară rezolvarea respingerii sociale din partea societăţii prin: consilierea părinţilor şi a şcolilor, cooptarea copilului cu deficienţe în diferite activităţi şcolare şi extraşcolare (la nivel individual); prin acţiuni de cooperare a sistemului educaţional normal în direcţia dezvoltării unei integrări mature (la nivel organizaţional); prin îmbunătăţirea serviciilor şi a beneficiarilor, prin crearea şi stimularea ocaziilor de interacţiune cu publicul (la nivel societal).
Etapele efective,ca pași ai procesului de integrare constau în:
1. Depistarea copilului cu nevoi speciale prin identificarea de către familie/cadre didactice/ medici, apoi orientarea către C.P.C. Județean - Serviciul de evaluare complexă sau echipa Programului de integrare;
2. Evaluarea globală ce presupune evaluarea medicală, evaluarea socială, evaluarea psihopedagogică (S.E.C. şi/ sau echipa programului de integrare/ Comisia Internă de Expertiză Complexă din şcoala specială), evaluarea curriculară iniţială, constituirea dosarului.
3. Decizia de includere în Programul de Integrare este luată de I.S.J.pentru fiecare județ în parte , pe baza recomandării echipei de evaluare a Programului de Integrare (în urma analizei cazului) prin eliberarea unei adrese către şcoala integratoare.
4. Constituirea echipei de caz.
5. Elaborarea programului de intervenţie individualizată (de către echipa de caz).
6. Evaluarea curriculară (de către cadrul didactic de la clasă, pe baza probelor elaborate în cadrul Programului de Integrare).
7. Elaborarea programei curriculare adaptate (de către cadrul didactic de la clasă şi profesorul de sprijin şi supervizată de I.S.J.pentru fiecare județ în parte).
8. Aplicarea proiectului de intervenţie şi elaborarea programelor de recuperare/ abilitare (de către membrii echipei de caz).
9. Evaluarea periodică şi adaptarea obiectivelor proiectului de intervenţie individualizată la particularităţile copilului.
10. Evaluarea semestrială/ etapială şi readaptarea curriculară.
11. Monitorizarea cazului (I.S.J. - Programul de Integrare).
12. Evaluarea finală (la sfârşitul anului şcolar şi analiza cazului).
3. Incluziunea
Şcoala incluzivă - este denumirea instituţiei şcolare din învăţământul public de masă unde au acces toţi copiii unei comunităţi, indiferent de mediul de provenienţă al acestora, școală în care sunt integraţi într-o formă sau alta şi copii cu cerinţe special în educaţie, loc unde programul activităţilor didactice are la baza un curriculum specific (individualizat şi adaptat) şi unde participarea personalului didactic la activităţile educative din clasă se bazează pe un parteneriat activ între profesori, profesori de sprijin /suport, alți specialişti în educaţie specială şi părinţi.
Pornind de la această realitate, în literatura de specialitate se vorbeşte şi despre clase incluzive în care pot fi integraţi un număr limitat de copii cu cerinţe educative speciale:
o copii/ elevi cu deficienţe mintale;
o copii/ elevi cu deficienţe senzoriale (vizuale şi auditive);
o copii/ elevi cu deficienţe fizice ;
o copii/ elevi cu deficienţe sau tulburări de limbaj;
o copii/ elevi cu dificultăţi sau tulburări de învăţare;
o copii/ elevi cu deficienţe sau tulburări socio-afective şi de comportament (inclusiv copii cu TSA-tulburări de spectru autist );
o copii/elevi cu deficiențe asociate;
o copii şi tineri cu handicap, nedeplasabili, în vârsta de până la 30 de ani, care nu se pot integra în structurile învăţământului obişnuit sub nicio formă datorită dizabilității.
Incluziunea ne apare astfel ca o mişcare spre extinderea scopului şi rolului şcolii obişnuite,un proces de transformare a acesteia pentru a putea răspunde cerințelor unei mai mari diversităţi de copii.
Educaţia incluzivă, ca deziderat educativ, promovează o pedagogie centrată pe copil, în condiţiile în care învăţământul trebuie să se adapteze diferenţelor dintre oameni, la cerinţele specifice de educaţie care derivă din acestea. Ea trebuie să fie accesibilă, flexibilă, comprehensivă. Proiectează un nou tip de şcoală: comprehensivă, deschisă, tolerantă.
Factorii principali ai incluziunii sunt:
1. cadrele didactice, atitudinea lor faţă de copilul cu nevoi speciale, resursele disponibile (metode de predare,materiale, timp disponibil, competenţe profesionale personale/de grup);
2. şcoala, ce asigură copilului cu nevoi speciale un program de lucru într-o clasă obişnuită, cu alţi copii de vârstă apropiată. Aceasta poate şi trebuie să stimuleze prezenţa la şcoală a copiilor,deoarece reprezintă o şansă în plus ca procesul de integrare, ca munca în echipă a factorilor implicaţi să ajungă la rezultatul scontat.
3. familia, care asigură (sau ar trebui să asigure) climatul securizant şi cadrul optim necesar dezvoltării unei personalități echilibrate a copilului.
Incluziunea este despre: |
Incluziunea nu este despre:
|
- diversitatea primitoare |
- doar reforma educaţiei speciale, ci reforma sistemului educaţional formal şi nonformal, în întregul lui; - a răspunde numai la diversitate ci îmbunătăţeşte calitatea educaţiei pentru toţi cei care învaţă; - numai despre şcoli speciale ci şi pentru sprijin, resurse suplimentare, către elevii din sistemul obişnuit de învăţământ; - numai pentru a răspunde nevoilor copiilor cu dizabilităţi; |
Elementele cheie în definirea incluziunii
Se pot identifica patru elemente cheie car definesc clar incluziunea (UNESCO; 2005, p. 15):
A. Incluziunea este un proces.
B. Incluziunea se referă la identificarea şi ridicarea barierelor în acceptare.
C. Incluziunea este despre prezenţa, participarea şi realizarea (împlinirea) tuturor copiilor/elevilor.
D. Incluziunea implică o abordare particulară a acelor grupuri de persoane care învaţă ,care se găsesc în situaţie de risc, de marginalizare, excludere sau nerealizare (neîmplinire).
Discuţia despre incluziune prevede o viziune holistică asupra sistemului educaţional (educaţia publică şi cea privată în aceeaşi măsură) pentru că se referă la toţi copiii.
4. Specificul procesului de învăţare în şcoala incluzivă
Educaţia incluzivă se referă azi la ridicarea tuturor barierelor în învăţare pentru asigurarea participării tuturor celor vulnerabili la excludere şi marginalizare (UNESCO, 2000).
Fără a neglija predarea, şcoala incluzivă ridică învăţarea la rang de principiu general şi presupune, înainte de orice, acceptarea faptului că orice copil poate învăţa. Toţi actorii educaţiei învaţă, se schimbă, se transformă.
De aici rezultă că şi profesorii învaţă permanent, precum şi managerii şcolari şi părinţii şi toţi ceilalţi membrii ai comunităţii.
Școala incluzivă se adresează individualităţilor dar oferă în acelaşi timp soluţiile colaborării şi cooperării pentru o învăţare eficientă. Sursele învăţării izvorăsc din relaţiile interumane şi din experienţa permanentă cu obiectele, cu semenii şi cu sine. Școala nu se dezvăluie numai ca un teritoriu al cunoştinţelor academice ci şi ca un teren al construirii relaţiilor interumane.
Înainte de orice, ea definește o abordare strategică desemnată pentru a facilita succesul învăţării pentru toţi copiii. Prima cerinţă pe care o adresează educaţia incluzivă este descreşterea până la eliminare totală a excluderii de la educaţie, cel puţin din perspectiva nivelului pregătirii şcolare elementare.Aceasta se propune prin asigurarea accesului, participării şi succesului învăţării în educaţia de bază, de bună calitate și pentru toţi copiii.
Școala de tip incluziv este şcoala de bază accesibilă, de calitate şi care îşi îndeplineşte menirea de a se adresa tuturor copiilor,de a-i transforma pe elevi în sens pozitiv evolutiv ,de a-i deprinde şi abilita cu tainele lumii.Să le ofere bazele culturii şi civilizaţiei umane, pe înţelesul lor şi în aşa fel încât toţi să beneficieze de acestea şi să le dezvolte mai departe după puterile lor.De aceea,strategiile învăţării trebuie astfel adaptate încât să corespundă diversităţii şi nenumăratelor stiluri de învăţare şi dezvoltare, fireşti ale copiilor.
Școala incluzivă se adresează copiilor prin adaptarea sa continuă, flexibilă şi dinamică la cerinţele dezvoltării şi învăţării acestora. Nu trebuie uitat nicicum faptul că scopul educaţiei este de a asigura socializarea și dezvoltarea individuală în aceeaşi măsură. Educaţia incluzivă se realizează de preferinţă în şcolile şi clasele obişnuite, dar nu numai. Elementul cel mai semnificativ pentru o şcoală incluzivă este plasarea ei în comunitatea de viaţă a copiilor pe care îi educă. De aceea, educaţia incluzivă nu înseamnă desfiinţarea şcolilor speciale (deşi anumite viziuni, orientări exclusiviste declară oportun acest fapt) ci asigurarea unor şcoli cât mai adecvate şi apropiate de mediul de dezvoltare al copiilor cu care lucrează.
Și o şcoală specială poate fi incluzivă dacă își propune să dezvolte o politică de acces pentru toţi copiii, este flexibilă, oferă servicii comunităţii şi creează copiilor un mediu şi situaţii de viaţă cât mai normale, nu speciale.
Educaţia incluzivă recunoaşte şi răspunde la diversitatea nevoilor şi abilităţilor copiilor. Diferenţele individuale de dezvoltare, particularităţile personale, stilurile de învăţare, devin resurse şi nu piedici în adaptare şi integrare.
Educaţia prin perspectiva incluziunii schimbă astfel centrarea de la copilul văzut ca problemă la sistem educaţional văzut ca problemă. (UNESCO, 2005, p.27)
Tradiţional: Copilul ca problemă |
Educaţia incluzivă: Sistemul educaţional ca problemă |
· Este diferit de alţii |
· Nu este echipat să facă faţă diversităţii (metode rigide, curriculum rigid, părinţii nu sunt implicaţi, multe abandonuri,cazuri de repetenţie) |
· Are nevoi speciale (echipament special, mediu special, profesori speciali) |
· Lipsa sprijinului pentru profesor şi a echipamentului de formare
|
· Nu răspunde, deci nu poate învăţa |
· nu poate preda unui copil cu o astfel de problemă |
· Copilul - problemă - este exclus de la şcoală |
· Mediul inaccesibil (problemă) exclude copiii din şcoală |
Bibliografie:
· Bunch, G, Inclusion: 1999, How to, Essential classroom strategies, Toronto, Inclusion Press
· MEC, UNICEF, Dezvoltarea practicilor incluzive în şcoli, 1999, Ghid managerial, Bucureşti,1999
· UNESCO, 2005, Guidelines for Inclusion Ensuring Access to Education for All, Paris
· UNESCO, 2009, Incluziunea în educaţie. Ghid de politici, Paris
· Vrăşmaş, Traian, Învăţământul integrat şi/ sau incluziv, Ed.Aramis, 2004
· Vrăşmaş, Traian, Școala şi educaţia pentru toţi, Ed. Miniped, 2003
· Vrăşmaş, Ecaterina, Introducere în educaţia cerinţelor speciale, Ed. CREDIS, 2006
· *** Local Authorities, Schools, Health and Social Services in England. Statutory Guidance, nov. 2001, Inclusive schooling. Children with Special Educational Needs.